Egy washingtoni padlásról előásott, harmincéves negatív segített valóra váltani a szarajevói ostrom egyik túlélőjének álmát, és elgondolkodtatta a fotóst, hogy sosem lehet tudni, milyen fontosak lehetnek a képek.
A bosnyák Džemil Hodžić az internet mélyén kutatott néhai bátyja háborús emlékei után. 2019-ben indította el a Sniper Alley (Mesterlövészek utcája) nevű projektet. A weboldal célja, hogy megtalálja, azonosítsa és archiválja az 1992–96 közötti háború alatt Szarajevóban készült fotókat.
Egy évvel később egy amerikai felhasználó véletlenül témába vágó bejegyzése – az illető 21 évesen újságíró-igazolványt hamisított, hogy a boszniai háborúból tudósíthasson – vezetett el ahhoz, hogy felfedezték az egyetlen fennmaradt háborús képet Amel Hodžićról.
Az ENSZ békefenntartó erők tagjai és szarajevói polgárok keresnek fedezéket a lövöldözés elől a hírhedt Mesterlövészek utcájában 1993 márciusában
Nem voltak emlékei
„Évek óta nézegetem a képeket – magamat vagy bárkit keresek a háborúból. Próbáltam megtalálni magamat. Gyakran bejelentkeztem Facebookra a feleségem fiókján keresztül, és egyszer megkérdezte, mit keresek. »Csak keresek. Vajon készített-e rólunk valaha valaki képet? Egyetlen képem sincs a háborúból.« Olyan, mintha valaki elvenné az életed egy részét, az emlékeid egy részét” – mondja Hodžić, aki kilencéves volt, amikor megindult Szarajevó ostroma.
„Volt egy Gabriel Batistuta-mezem abból az időből, amikor Argentínában játszott a világbajnokságon. Bárcsak meglenne az a kép, amelyen abban a mezben futballozom.”
Egy barátja sürgetésére Hodžić leírta a gondolatait. Ezek középpontjában az ostrom állt, amely 1425 napig tartott. Angolul fordult azokhoz a fotósokhoz, akik megörökítették ezeket az éveket:
„Vajon élnek-e még, tudósítanak-e más háborús övezetekből, vannak-e még fotóik, vannak-e történeteik, amelyeket megoszthatnak?”
„Legalább hatan ott voltak.”
„Nem volt könnyű megírni. Több mint húsz évig tartott. Sokszor megálltam és elkezdtem. Remélem, hogy ez segíteni fog nekem és a többi gyereknek, akik átélték a háborút.”
Diák Szarajevóban
A kaliforniai Thomas Hurst 1992-ben utazott először Szarajevóba. Huszonegy éves volt, egy hamis újságíró-igazolvánnyal és egy fényképezőgéppel vágott útnak – az utóbbit nem tudta használni. Később bevallotta, hogy önző okokból ment: tudni akarta, hogy gyáva vagy bátor-e, és úgy gondolta, hogy a legjobb módja a tanulásnak háborús övezetbe menni.
„A fejemben az a terv fogalmazódott meg, hogy valahogy eljutok Szerbiába, Belgrádba, és megtalálom a városból a Boszniába, Szarajevóba vezető autópályát – mondja Hurst. – Elképzeltem magamban, hogy katonai teherautók és tankok hajtanak oda, én pedig felteszem a kezem, stoppolok, és persze megállnak, mert miért ne állnának meg nekem?”
Hurst hamis újságíró-igazolványa, amelyen a középiskolája neve szerepel
Amikor az A terv kudarcot vallott, és Hurst rájött, hogy Zágrábba kell mennie, mert oda érkeztek a Szarajevónak szánt humanitárius segélyt szállító repülőgépek, felkéredzkedett egy német katonai repülőgépre, hogy úgy jusson el az ostromlott városba. Órákon belül összefutott a Holiday Innben a híres brit fotóriporterrel, John Downinggal.
„Ekkor – meséli Hurst – előadtam ezt a dumát, hogy újságíró vagyok egy lapnál, és belengettem a sajtóigazolványomat. Ekkor jöttem rá a helyzet komolyságára és arra, hogy John mennyire jó újságíró és fotóriporter.”
Hurst rájött, hogy nem hazudhat Downingnak, és mindent bevallott neki. Downing számos nemzetközi díjat nyert, nemrég kapta meg a Brit Birodalom Rendjét az újságírás szolgálatáért.
„Egyszerűen bevallottam Johnnak: egy egyetemista srác vagyok, aki próbál rájönni, mi a helyzet. Johnt pedig lenyűgözte, de aggódott is, ezért vett a szárnyai alá.”
John Downing Szarajevóban 1992-ben
Hurst azt mondta, hogy egyszerűen követte Downingot, és fotózta, amit ő fotózott. Az első képe két halott gyereket ábrázolt. A kétéves Vedrana Glavas és a 14 hónapos Roki Sulejmanović egy buszon volt, amely a legnagyobb szarajevói árvaházból evakuálta volna a gyerekeket. A boszniai szerb hadsereg egyik állásából orvlövészek lőttek a buszra, megölve Glavast és Sulejmanovićot.
„Abban a pillanatban azt éreztem, hogy egyfajta mennyei fénysugár világított rám, és azt gondoltam: Oké, ez az, amit életem hátralévő részében csinálni fogok” – emlékszik vissza Hurst.
Visszament az Egyesült Államokba, és fotótanfolyamokra iratkozott be, majd 1993 nyarán visszatért Szarajevóba. A Holiday Inn drága volt, ezért inkább egy olyan nő házában szállt meg, aki egy évvel korábban Downingnak fordított. Még mindig azt mondta, hogy nem volt fotós.
„A gyerekeket könnyű volt fotózni. Szarajevóban mindenfelé sétáltam és fényképeztem. De ha megnézed a képeim többségét, többnyire gyerekek Szarajevóban.”
Hihetetlen véletlenek sorozata
2020-ban Downing meghalt. Az emlékek után kutató Hodžić véletlenül bukkant rá egy kolléga megemlékezésére a brit fotóriporterről, és rákattintott. Észrevette a Downingról készült fotót, amelyet Hurst készített: „Arra gondoltam: Nézd, ő is ott volt Szarajevóban.”
Kurt Schork, a Reuters tudósítója (balra) és Thomas Hurst (jobbra) segít egy orvlövész által eltalált férfinek a szarajevói Holiday Innben 1992-ben
Hodžić üzenetet küldött Hurstnek Facebookon. Az amerikai hónapokig húzta a választ. Hurst első kérdése a következő volt: „Honnan tudsz rólam?” Hurst rájött, hogy Hodžić a bátyja emlékét keresi, és megkérdezte, hol éltek a háború alatt.
„Megadtam neki az utca nevét – Frontovska az Óvárosban, a Baščaršija felett, a Špicaste stijene alatt –, és megadtam a pontos koordinátákat – mondja Hodžić. – Azt mondta: Én a mai Safvet-beg Bašagić utcában laktam, ezzel és azzal a családdal. Sokszor jártam az utcátokban keresztül.”
Ha valakinek a világon van képe Amelről, gondolta Hurst, az én vagyok: „Ezt nem mondtam Hodžićnak, de egyszerűen tudtam, hogy van nálam kép.”
„Soha nem csinálnám meg ugyanazokat a képeket, amelyeket 1993-ban készítettem. A gyerekek csak bámulnak a kamerába. Ez nem kép. Soha nem fogják publikálni” – mondja Hurst. De miután a bosnyák rátalált, elővette a negatívokat az amerikai Washington államban lévő padlásáról, vett egy szkennert, és elkezdte küldeni a képeket Hodžićnak.
„2021. március 25-én kaptam egy e-mailt, amikor az autóban ültem. Volt egy, még egy, egy harmadik… És egy kép, amin a macskámat tartom a kezemben” – emlékszik vissza Hodžić.
Džemil Hodžić a macskájával Szarajevóban 1993-ban
„Elkezdtem sírni. Ezeket a könnyeket nem lehet leírni. Szomorúság és öröm keveredett bennük.”
Fél órával később, egy másik e-mailben Hurst egy csoportképet küldött, amelyen Džemil és Amel is szerepel.
„Nem tudtam már uralkodni magamon, nem tudtam visszatartani az érzelmeket, a szomorúságot és az örömöt. Az ember csak vissza akar menni abba a pillanatba, hogy minél többre emlékezzen, hogy mindent magába szívjon – mondja Hodžić. – Emlékszem az utcákra és a házakra. Az összes barátom a képről még él, kivéve a bátyámat.”
Amikor Hodžić megerősítette Hurstnek, hogy megtalálta a testvérét, elöntötték az érzelmek.
„Egyszerűen elsírtam magam. Micsoda erőteljes eseménysorozat, amely majdnem harminc évet ölelt fel! Ezeknek a megfelelő helyre kellett kerülniük – mondja Hurst. – Tapasztalatlan fotósnak kellett lennem ehhez. Mert egy tapasztalt fotósnak nincsenek ilyen képei. És azon a környéken kellett maradnom. És rendelkeznem kellett a negatívokkal.”
A képen középen Amel Hodžić hosszú ujjú türkizkék ingben és Džemil Hodžić a jobb szélen, valamint környékbeli gyerekek hunyorognak a ragyogó napfényben az ostromlott Szarajevóban 1993-ban
Amel Hodžićot 1995. május 3-án ölték meg mesterlövészek egy boszniai szerb állásból a város fölött magasodó Špicasta stijena sziklaszirtről. Ez csak néhány méterre van attól a helytől, ahol a kép készült. Összesen 1601 gyereket öltek meg Szarajevóban a háború alatt.
„Miután Amelt megölték, anyám nem akarta, hogy továbbra is az utcában éljünk – mondja Hodžić. – Két héten belül elköltöztünk a Bjelave negyedbe. Minden nap rá emlékeztette, mert Amel az ölében halt meg, szinte a ház előtt.”
Élet a háború után
A szarajevói tanulmányok után Bjelave 2007-ben Katarba költözött, ahol videoszerkesztőként dolgozik az Al Jazeera dokumentumfilmjein. Most 39 éves, van egy fia, akit megölt testvéréről neveztek el. „Szóval nem számít, mi nyertünk” – mondja.
Džemil Hodžić
Hodžić szerint a Hurst fotóján szereplő többi gyermek túlélte a háborút, és jól vannak. „Nem öltetek meg minket, pedig meg akartatok ölni – mondja. – Elvették a fiatalságunkat és sok más dolgot, de mi megpróbáljuk ezt kompenzálni és valamilyen módon visszaszerezni.”
Hodžić azt mondja, hogy még mindig együtt buliznak Elvisszel, a Hurst képén szereplő egyik fiúval, amikor Szarajevóban van.
Elvis Zlatic, Szarajevó, 1993
Az ostromlott Szarajevóról készült néhány képen úgy tűnt, mintha az élet soha nem térne vissza a városba. „Azokban a pillanatokban nehéz volt elképzelni, hogy milyen lesz, ha nem lesz háború” – mondja Hurst. De most, hogy kapcsolatba került Hodžićcsal, azt mondja, hálát érez.
„Ez azt jelenti, hogy van remény és esély a gyógyulásra (…) Hálás vagyok, hogy sokan közülük esélyt kaptak arra, hogy felnőjenek. Szeretném azt hinni, hogy van egy olyan szarajevói gyerekgeneráció, amelyik átvette ezt a tapasztalatot, és ez kedvesebbé, talán szelídebbé és talán türelmesebbé tette őket” – mondja Hurst.
Bosznia után 1999-ben Hurst Koszovóban volt, szabadúszóként dolgozott a Time magazinnak, a New York Timesnak és más nyugati médiumoknak. Később Ruandában, Afganisztánban és Irakban dolgozott.
„2009-ben hagytam abba a háborús fotózást. Majdnem húsz év után úgy gondoltam, hogy ha az emberek tudják, mi történik, ha látják, változást fognak követelni. De a változás nem a fejekből jövő tudásból lesz. A szívből jön, ha a szív változik. Az információ önmagában nem változtat ezen” – mondja Hurst.
Thomas Hurst Koszovóban 1999-ben
Hodžićcsal szerzett tapasztalatai azonban felébresztették Hurst érdeklődését a háborús fotózás iránt. Arra inspirálta, hogy Burmába (más néven Mianmarba) utazzon, ahonnan nemrég tért vissza.
„Nem mindig tudhatod, kire leszel hatással. Nem mindig tudhatod, mennyire fontosak a képek, amelyeket készítesz. Vagy ha mégis, lehet, hogy harminc év múlva lesz” – mondja Hurst.
„Egy projekt, amely nagyobb nálam”
Hodžić szerint a Sniper Alley ugyanúgy meséli el gyermekkorának és az ostromlott városban töltött életének a történetét, mint a fotósoké, akik dokumentálták azokat a napokat. Honlapján 286, a háborús Szarajevóról készült művészi fotót és 92 galériát találunk.
„Mindezt felelősségnek, de egyben nagy győzelemnek is tekintem. Minden alkalommal, amikor valaki azt írja a kép alatt, hogy él, hogy dolgozik, hogy Amerikában van, hogy bármit csinál, az első gondolatom az, hogy ez győzelem” – mondja Hodžić.
Thomas Hurst Szarajevóban 1992-ben
Amel Hodžić 16 éves volt, és egy művészeti iskola második évfolyamára járt, amikor lelőtték.
„Úgy érzem, hogy én vagyok az öröksége – az életének egy részét, amit ő nem tudott beteljesíteni, úgy érzem, én folytattam – mondja Hodžić. – Amel volt a családban a művész volt; a bal kezével rajzolt. Soha nem álmodtam arról, hogy ott leszek, ahol most vagyok. Bizonyos értelemben sokkal értékesebbnek és jobbnak láttam őt, mint magamat. Amit ma csinálok, az bizonyos értelemben az ő tudatalattija.”
Testvére egyik befejezetlen levhája – egy kalligrafikus idézet a Koránból – a szarajevói Háborús Gyermekek Múzeumában látható. A kiállítás az orvlövészek támadásai és a bombázások alatt megélt gyerekkort is bemutatja.
Amel Hodžić levhája a szarajevói Háborús Gyermekek Múzeumában
„Ha megnézzük ezeket a háborús képeket, az első siker az, hogy túléltük. Soha nem mondom, hogy csak Amel halt – még akkor sem, ha számomra ő minden – mondja Hodžić. – Mondhatjuk, hogy szerencsések vagyunk, hogy csak egy ember halt meg, aki ezen a képen volt. Viszont jöhetett volna egy gránát, és mindnyájunkat megölhetett volna.”
Közben Hodžić Sniper Alley projektje elérte kitűzött célját. Most már vannak emlékei a testvéréről és az ostrom alatti életről. A projekt azonban túlnőtt az ő történetén, és egy olyan város életének archívumává vált, amelyet 44 hónapon keresztül egy brutális hadsereg vett célba. Az ostrom során 11.541 embert öltek meg.
A háborús bűnökkel foglalkozó hágai törvényszék vagy a boszniai igazságszolgáltatási intézmények előtt soha nem emeltek vádat az Amelt vagy szarajevói társait megölő mesterlövészek ellen.